Виктор Пелевин
Жълтата стрела

Превод от руски: Таня Балова, 2003

chitanka.info

12

Андрей се събуди от обичайния сутрешен шум: вече изпълнилите коридора бодри коментари на опашката за тоалетната, отчаяния детски плач зад тънката стена и хъркането наблизо. Минута-две той се опитва да се пребори с настъпващия ден, но изведнъж засвири радиоточката. Музиката сякаш я пресилваха в ефира от някаква огромна тенджера на „Обществено хранене“.

— Най-важното — каза невидимият приемник точно до главата му — е с какво настроение влизате в новия ден. Нека днес той да бъде лек, радостен и огрян от слънчеви лъчи — това ви пожелава известната естонска певица Гуна Томас.

Андрей провеси крака от леглото и уцели обувките си. На съседното легло похъркваше Пьотър Сергеевич. Тъй както енергично наместваше гърба и задника си, завит с чаршафа на сини щамповани триъгълници, явно се канеше да прекара в прегръдките на Морфей още поне един час. Не го вълнуваше нито сутрешният поздрав на Гуна Томас, нито коридорните гласове. Неговата въздушна броня обаче бе неизползваема от другиго, тъй че за Андрей новият ден започна безвъзвратно.

Той се облече, изпи преполовената чаша изстинал чай, свали от закачалката кърпата с бродиран двуглав петел, взе несесера си и излезе в коридора. Последен на опашката за тоалетната бе брадатият планинец на име Авел. Кой знае защо обичайното добродушие върху едрото му кръгло лице днес го нямаше и дори щръкналата от юмрука му четка за зъби приличаше на кама.

— Аз съм след теб — каза Андрей, — но ще ида да запаля една цигара. Нали?

— Бъди спокоен — мрачно отвърна Авел.

Когато тежката, с дълбоко вдълбан надпис „Локомотив шампион“ и с малко оплюто прозорче врата щракна след Андрей, той се сети, че още вчера е свършил цигарите. За късмет, точно пред нея, наобиколен от няколко души, седеше шмекерът. Андрей си изпроси цигара „Пътнически“ от един зяпач и застана наблизо.

Шмекерът беше стар и сбръчкан, приличаше на умираща маймуна и някоя празна бирена кутийка за милостиня щеше да му отива много повече, отколкото трите кафяви пластмасови чашки, които бавно движеше върху парчето картон. Впрочем, можеше да бъде патриарх и учител — имаше двама много внушителни и едрогабаритни асистенти с еднакви червеникави якета от невъобразимо калпава кожа, шити от китайски политзатворници. Те се караха доста правдоподобно, блъскаха се в гърдите и един подир друг печелеха от наставника си нови банкноти от по пет хиляди. Той им ги подаваше, без да казва нищо и без да ги поглежда.

Андрей се поотдалечи и се облегна на стената до прозореца. Радиото бе познало — денят наистина бе слънчев. От време на време полегатите жълти лъчи докосваха плешивината на шмекера и тогава чорлавите остатъци от тънкия бял пух на главата му за миг се превръщаха в сияен ореол и манипулациите му над картона заприличваха на свещенодействие от някаква забравена религия.

— Ей — каза единият от асистентите и вдигна глава, — какво си се разпушил? Тук и бездруго няма въздух.

Андрей не отговори. Можеше да напише писмо до някой вестник — в смисъл, братя и сестри, чух, че у нас са задигнали и въздуха.

— Да не си оглушал? — повтори асистентът и се изправи в цял ръст. Андрей пак не отговори. Помагачът изобщо не беше прав, не беше на своя територия.

— Тука има, тука няма, гледаш внимателно, печелиш обезателно — внезапно изскърца шмекерът.

Изглежда беше парола — асистентът веднага я разбра, врътна глава и веднага се върна към прекъснатата свада с партньора си. Андрей си дръпна за последен път и метна фаса в краката им.

Тъкмо му беше дошъл редът. Авел вече го нямаше и отпред стоеше само някаква жена с кърмаче на ръце. Противно на очакванията, те се оправиха доста бързо.

Андрей затвори вратата след себе си, пусна крана, погледна лицето си в огледалото и реши, че за последните пет години то не че е станало по-зряло или по-старо, ами по-скоро е изгубило актуалност, както я изгубиха клошпанталоните, трансценденталната медитация и групата „Fleetwood Mac“. Напоследък на мода бяха съвсем други лица — като от трийсетте, от предвоенните години, което налагаше безброй изводи, отвеждащи твърде далеч. Андрей ги остави да си ходят сами, изми си зъбите и лицето и тръгна да се прибира.

Пьотър Сергеевич вече се беше събудил и седеше до масичката. Той се почесваше и прелистваше стария брой на „Железници“, който Андрей вчера бе взел от един циганин срещу кутийка бира, но не бе успял да прочете.

— Добро утро, Андрей — каза Пьотър Сергеевич и тикна показалец във вестника. — Виж какво пише: съществуването на снежния човек може да се смята за документирано.

— Добро утро, Пьотър Сергеевич — отвърна Андрей. — Това са глупости. Пак хъркахте цяла нощ.

— Не може да бъде. Наистина ли?

— Наистина.

— А ти свирка ли ми?

— Свирках, свирках — отвърна Андрей. — И още как. Но полза никаква. Щом се обърнете по гръб, веднага започвате да хъркате и оттам нататък няма смисъл. По-добре се вържете, че да лежите все на една страна. Помните ли как го правехте миналата година?

— Помня — каза Пьотър Сергеевич. — Тогава бях по-млад. Сега няма да мога да заспя така. Ех, лоша работа. Всичко е от нервите. А да ти кажа, Андрюша, преди тия шибани реформи, никога не хърках. Както и да е, ще измислим нещо.

— Какво още пише? — кимна към вестника Андрей. Трябваше да насочи мислите му нанякъде, преди да е започнал да си спомня какво било преди реформите.

Движейки пръст по зеленикавия лист и псувайки еднообразно, Пьотър Сергеевич взе да му преразказва уводната статия. Андрей кимаше, питаше по нещо, но обмисляше плановете си за деня. Първо трябваше да отиде да закуси, а после — да се отбие по някаква мъглява работа при Хан.

11

В ресторанта — дълго и тясно помещение с десетина неудобни маси — още нямаше хора, но вече миришеше на прегоряло, и то май на прегоряло развалено месо. Андрей седна на обичайното си място до прозореца с гръб към касата и примижал от слънцето, погледна менюто. Там фигурираше само булгурена каша, чай и „коняк азербайджански“. Долови погледа на сервитьора и кимна положително. Келнерът му показа с пръсти нещо малко, стотина грама, и се усмихна въпросително. Андрей отрицателно тръсна глава.

Топлата слънчева светлина падаше върху покривката, цялата в лепкави петна и трохи, и той изведнъж си помисли, че за милионите лъчи е същинска трагедия да започнат пътя си от повърхността на слънцето, да прелетят през безкрайната космическа пустош, да пробият километри небе и накрая да угаснат върху отвратителните остатъци от вчерашна супа. А бе напълно възможно полегато падащите през прозореца жълти стрели да притежаваха съзнание, надежда за по-добро и разбиране колко безпочвена е тази надежда, тоест като хората да разполагаха с всички съставки, необходими за страданието.

„Може и мен някой да ме мисли за точно такава жълта стрела, паднала върху покривката. А животът просто да е мръсно стъкло, през което прелитам. И сега падам, падам, вече дявол знае колко години падам пред чинията върху масата, а този някой ме гледа и чака да му сервират закуската…“

Андрей вдигна очи към телевизора в ъгъла и видя някакво познато лице, което беззвучно отваряше уста пред три кафяви микрофона. После камерата се завъртя и показа двама души, които яростно се бутаха пред другия микрофон и с безсрамен руски фройдизъм се хващаха един друг за еднаквите червеникави вратовръзки.

Сервитьорът дойде и сложи закуската на масата. Андрей надникна в алуминиевата купичка. Вътре имаше булгурена каша с разтопено отгоре парче масло, което приличаше на малко слънце. Изобщо не му се ядеше и той се зарече следващият път да дойде тук в най-добрия случай чак довечера, след което стоически загълта топлата каша.

Влязоха първите клиенти и ресторантът постепенно започна да се изпълва с гласовете им. Андрей имаше чувството, че всъщност тишината си оставаше същата, само дето освен нея се появиха няколко впечатляващи дразнителя. Тишината приличаше на кашата в купичката му — също така гъста и лепкава. Тя деформираше гласовете и на нейния фон те звучаха насечено и истерично. На съседната маса си говореха високо за снежния човек, когото някаква луда баба била видяла вчера. Отначало Андрей се заслуша в разговора, но после се отказа.

Срещу него се настани един червенобузест побелял мъж със строго черно сако с малки сребърни кръстчета на реверите.

— Добър апетит — каза той и се усмихна.

— Я стига — отвърна Андрей.

— Защо сте толкова мрачен? — изненада се сътрапезникът му.

— А вие защо сте толкова весел?

— Не съм весел, радостен съм.

— Е, аз пък не съм мрачен, а замислен. Седя и си мисля.

Андрей дояде кашата си, придърпа чашата с чая и започна да разбърква захарта. Сътрапезникът му продължаваше да се усмихва. Андрей си помисли, че ще го заговори отново и още по-бързо завъртя лъжичката.

— Да мислиш, а понякога и да се замисляш — каза мъжът и направи диригентски жест с ръка — е полезно, разбира се, и доста често се налага в живота. Но зависи откъде води началото си този процес.

— Защо — попита Андрей, — различни места ли има?

— Вие сега ме иронизирате, но те наистина съществуват. Случва се човек да се опитва сам да реши някой проблем, макар той да е решен преди хиляди години. Но човекът просто не го знае. Или не разбира, че проблемът е само негов.

Андрей допи чая си.

— А може проблемът наистина да не е негов — допълни той.

— Всички ние всъщност имаме един и същи проблем. И само гордостта и глупостта ни пречат да си го признаем. Всеки човек, дори и най-добрият, ако е сам, винаги е слаб. Той има нужда от опора, от нещо, дето да осмисля съществуването му. Той трябва да вижда отблясъка на висшата хармония във всичко, което прави и забелязва около себе си ден след ден.

Мъжът посочи с пръст през прозореца. Андрей надникна и видя гора, отвъд която далеч, чак на хоризонта, стърчаха трите огромни, потъмнели от ръжда комина на някаква електроцентрала или завод — бяха тъй широки, че приличаха на гигантски водни чаши. Андрей се засмя.

— Какво ви става? — попита мъжът.

— Знаете ли, изведнъж си представих един огромен пиян човек с хармоника, висок до небето, но много тъп и шантав. Как от памтивека свири и пее някаква идиотска песен. А хармониката му е цялата в мазни петна, които блестят. И когато някой ги забелязва, ги нарича отблясък на висшата хармония.

Мъжът се понавъси.

— Всичко е отдавна известно — каза той. — И че в занаятите си има йерархия, и че светът е несъвършен и калпав, и така нататък, ако ви интересува историческият паралел. Гностицизъм с други думи. Но той никога няма да ви направи щастлив, разбирате ли?

— И още как — отговори Андрей. — Ама че страшна дума. А кое ще ме направи щастлив?

— Пътят към щастието е само един — категорично рече мъжът и побутна с вилицата кашата в купичката си, — да намериш смисъла и красотата във всичко и да се подчиниш на великия замисъл. Едва тогава животът наистина започва.

Андрей понечи да попита на чий точно замисъл трябва да се подчинява и на кой от замислите, но се сети, че в отговор на въпроса му неговият събеседник непременно ще му пробута някоя брошура, затова си замълча.

— Може и да сте прав — каза той и стана от масата, — благодаря за компанията. Извинете, просто от сутринта съм в лошо настроение. Както виждам, вие сте доста образован човек.

— Такава ми е работата. И аз ви благодаря. Ето ви я за спомен.

И мъжът му подаде малка цветна дипляна с нарисувано отгоре неправдоподобно розово ухо и устремена към него сияеща (явно с отблясъка на висшата хармония) метална нота с две крилца, примерно дванайсети калибър. Андрей му благодари, прибра дипляната в джоба си и пое към изхода.

Нямаше закъде да бърза, но въпреки това вървеше припряно и от време на време се извиняваше, ако неволно бутнеше някого от множеството хора, сновящи както винаги по това време на деня из тесните коридори. Те гледаха през прозорците, усмихваха се и по лицата им трепкаха слънчеви зайчета. Кой знае защо имаше прекалено много млади, но вече напълнели жени с турски анцузи. Край тях се навъртаха мълчаливите им деца, заети с безразборно изучаване на околния свят. Понякога се появяваха и мъжете им с незагащени потници и предимно с бира в ръка.

Андрей усещаше, че днешният ден вече го е понесъл във вихъра си и го кара да мисли за куп неща, които изобщо не го интересуват. Но нямаше как — гласовете и звуците от околното пространство проникваха в главата му безпрепятствено. Те започваха да се търкалят вътре като топчета в сферата на тотализатор и за кратко се превръщаха в негови собствени мисли. Отначало всичко бе изпълнено с инферналните частушки, долитащи от невидимите високоговорители. После трябваше да мисли за някоя си Надежда, при която някой щял да отиде след почивката. После започнаха да предават прогнозата за времето и Андрей взе да попоглежда през плавно преминаващите край него прозорци, зад които южният вятър трябваше да се усили. На няколко пъти се наложи да заобиколи малки групи хора, сведени пред походния олтар на поредния шмекер. Най-изненадващото бе, че всички шмекери и техните асистенти много си приличаха и дори общуваха на един и същи южняшки диалект. Сякаш бяха някаква особена народност, където от малки се учат на изкуството да крият под мръсния нокът на палеца си дунапреновото топче и да движат по картона трите преобърнати чашки. Изнизаха се още няколко минути и най-после Андрей спря пред вратата от жълтеникава пластмаса с цифрите „XV“ и драскотината, приличаща на обърната нагоре стрела.

Хан беше сам — седеше до масичката, посръбваше чай и гледаше през прозореца. Беше облечен както обикновено с черния си анцуг с надпис „Angels of California“, който винаги предизвикваше у Андрей леко съмнение относно калифорнийските ангели. Освен това Андрей забеляза, че Хан е отдавна небръснат и е заприличал на Тоширо Мифуне, влязъл в поредната роля — още повече, че заради примеса от монголоидна кръв очите му бяха също така дръпнати.

— Здрасти — поздрави Андрей.

— Здрасти. Затвори вратата.

— Ами ако се върнат другите от купето?

— Няма да се върнат — каза Хан.

Андрей затвори вратата и никелираната ключалка щракна звучно. Мярна му се някакво лошо предчувствие — щракането на ключалката му напомни за звук от пистолетен затвор. После собственият му страх му се видя смешен.

— Седни — Хан кимна към мястото отсреща.

Андрей седна.

— Какво ново? — попита Хан.

— Нищо особено. Мислил ли си някога къде са се дянали последните пет години?

— Защо пък точно пет?

— Броят няма значение — рече Андрей. — Казвам „пет“, защото лично аз помня, че преди пет години бях точно същият като сега. Пак така се мотаех къде ли не, зяпах наоколо, мислех си същите неща. Но ще минат още пет и пак ще е същото, разбираш ли?… Защо ме гледаш така странно?

— Ей — каза Хан, — ела на себе си.

— Мисля, че съм на себе си.

Хан поклати глава.

— Я ми кажи бързо, какво е жълта стрела?

Андрей го погледна учудено.

— Странно — каза той. — Днес в ресторанта си мислех точно за жълти стрели. Всъщност не за жълти стрели, ами… За живота. Покривката там беше мръсна и върху нея падаше светлина. Та си помислих…

— Я стани.

— Защо?

— Стани, стани — повтори Хан и се измъкна иззад масата.

Андрей се изправи и Хан доста грубо го сграбчи за яката и го раздруса.

— Спомни си — каза той, — защо си тук.

— Пусни ме, да не си полудял? Отбих се просто така.

— Къде се намираме? Какво чуваш в момента?

Андрей отскубна ръцете му от якето си, намръщи се с недоумение и изведнъж разбра, че чува ритмично тракане на стомана в стомана, тракане, което и преди това непрекъснато се бе разнасяло, но не беше стигало до съзнанието му.

— Какво е жълта стрела? — повтори Хан. — Къде сме?

Той го обърна към прозореца и Андрей видя короните на дърветата, които бясно прелитаха край стъклото от ляво на дясно.

— Е?

— Чакай — каза Андрей, — чакай.

Той се хвана за главата и седна на матрака.

— Сетих се — каза той. — „Жълтата стрела“ е влакът, който върви към срутения мост. Влакът, с който пътуваме.

10

— Сега помниш ли какво ти стана? — попита Хан.

— Вече слабо — каза Андрей. — Само в общи линии. Май не беше нищо особено. Знаех как се казвам, от кое купе съм. Но сякаш изобщо не бях аз. Чувствах се много странно — сякаш има разлика в кой вагон пътува човек. Сякаш всичко щеше да добие повече смисъл, ако покривката в ресторанта беше чиста. Или ако по телевизията показваха други физиономии, разбираш ли?

— Можеш да не ми обясняваш — каза Хан. — Просто за известно време си станал пътник.

Андрей се извърна от прозореца и погледна към стената на коридора, където висеше табло с два прашни циферблата и надпис „да се проверява на всеки…“ (нататък имаше интервал).

— Аз и сега съм си пътник — каза той. — Ти също.

— Нормалният пътник никога не се осъзнава като пътник. Следователно, щом го знае, вече не е пътник. Никога няма да му хрумне, че може слезе от влака. За пътника не съществува нищо, освен него.

— И за нас не съществува нищо, освен влака — мрачно продума Андрей. — Е, ако не се самозалъгваме.

Хан се подсмихна.

— Ако не се самозалъгваме — бавно повтори той. — Ако ние не залъгваме себе си, веднага ще се намери кой друг да ни излъже. И изобщо, да успееш да излъжеш това, което ти наричаш „себе си“, е много голямо постижение, защото обикновено става наопаки — то ни лъже. А дали, освен нашия влак, съществува нещо или не, е без значение. Важното е, че можем да живеем така, сякаш то съществува. Сякаш наистина можем да слезем от влака. Там е цялата разлика. Но ако се опиташ да я обясниш на някого от пътниците, той едва ли ще те разбере.

— Ти да не би да си опитвал? — попита Андрей.

— Опитвал съм. Те не разбират дори, че пътуват с влак.

— Каква дивотия! — каза Андрей. — Пътниците не разбирали, че пътуват с влак. Да беше те чул някой.

— Ама те наистина не го разбират. Как могат да разберат нещо, което знаят много добре? Те дори са престанали да чуват тракането на колелата.

— Да — рече Андрей, — определено. Лично аз го усетих. Щом влязох в ресторанта, си помислих: колко е тихо, когато няма никого.

— Точно така. Много, много тихо. Чуваш дори как звънка лъжичката в чашата ти. Запомни: престане ли човек да чува тракането на колелата и съгласи ли се да продължи нататък, той става пътник.

— Никой не ни пита дали сме съгласни или не — каза Андрей. — Ние дори не помним как сме се озовали тук. Просто пътуваме и толкоз. Нищо друго не ни остава.

— Остава ни най-трудното в живота. Хем да пътуваме с влака, хем да не сме негови пътници — възрази му Хан.

Вратата се отвори и влезе шафнерът. В него Андрей разпозна събеседника си от ресторанта. Само че сега той беше с фуражка, а сакото му със сребърни скръстени чукчета или френски ключове беше разкопчано на изпъкналия му корем. Отдолу, върху униформената риза, се виждаше плетена алена жилетка. Той разсеяно въртеше в ръката си въженцето с ключа, символа на своята длъжност — малък никелиран цилиндър с кръстовидна дръжка, използван като бокс при контакт с пияни пътници или за отваряне на бутилки. Шафнерът също позна Андрей, усмихна му се широко и вдигна към козирката събраните си на щипка три пръста.

— Тоя какво ти се хили? — попита Хан, щом шафнерът изчезна във вагона.

— Нищо. Заприказвахме се в ресторанта. Но какво да правя, ако се случи отново?

— Кое? Шафнера ли имаш предвид?

— Не. Ако отново стана пътник.

— Трябва просто да престанеш да бъдеш такъв и край. С всеки от нас се случва.

— Какво значи с всеки от нас? Да не би да сме мнозина?

— Мисля, че да — каза Хан. — Трябва да сме мнозина, само че не се познаваме. Преди със сигурност сме били мнозина.

— Ами ти от кого го научи?

— Не знам, не съм ги виждал.

— Но как? Как си могъл да го научиш, без да си ги виждал?

— Ами така — отвърна Хан и Андрей разбра, че той не възнамерява да разисква повече на тази тема.

— А те сега къде са? — попита той.

— Мисля, че са там. — Хан кимна към прозореца, където плавно се движеше едно безкрайно поле, обрасло с талази трева, люшнати от вятъра.

— Умрели ли са?

— Слезли са. Една нощ, когато влакът е спрял, те са отворили вратата и са слезли.

— Мисля, че бъркаш нещо — каза Андрей. — „Жълтата стрела“ никога не спира. Това го знаят всички.

— Виж какво, опомни се. Пътниците не знаят как се нарича влакът, с който пътуват. Те дори не знаят, че са пътници. Какво изобщо могат да знаят?

9

Щом отвори вратата, Андрей веднага разбра, че в неговия вагон се е случило нещо. Пред входа на едно от купетата стояха няколко души с тъмни костюми. Една възрастна жена с черен шал плачеше. Радиото не работеше, затова пък от купето на Авел долиташе тягостна музика — свиреше малък магнитофон. Андрей се прибра в своето купе.

— Какво е станало? — попита той Пьотър Сергеевич.

— Соскин почина. — Пьотър Сергеевич остави книгата, която четеше. — В момента го погребват.

— Кога е починал?

— Нощес. Сега при Авел ще настанят един от чакащите.

— Затова ли беше толкова мрачен? — Андрей погледна книгата му. „С ранните влакове“ от Пастернак.

— Да — каза Пьотър Сергеевич, — така е. Не успя. Искаше да вземе брат си. Нали разбираш, един мургав закачи ли се някъде, после надомъква всичките си роднини. А бригадирът му погледна документите и каза: той и без друго пътува в първа класа, а във втора и трета е пълно с чакащи. Макар да не вярвам, че ще докара някого от втора. Сигурно Авел не му е бутнал достатъчно мангизи. Или не е бутнал на когото трябва. Затова са му отрязали квитанцията.

Андрей се сети, че пак е забравил да си купи цигари.

— За какво се разказва в тая книга? — попита той.

— Нищо особено — отговори Пьотър Сергеевич. — За живота.

И отново потъна в четене. Андрей излезе в коридора. Вече изнасяха тялото от купето и той спря до прозореца — не беше приятно да се промъква покрай опечалените. Впрочем процедурата обикновено не траеше дълго.

Вратата се отвори и над ръба на оргалитовия лист, носен от двама шафнери, се показа бледият профил на починалия. Оргалитовият лист, използван специално за тези случаи, беше боядисан от двете страни в червено, а по краищата — с черен кант и приличаше повече на траурно знаме. Оставаше загадка, защо народът го бе кръстил „подстаканник“[1]

Покойникът беше завит до шията със старо алено одеяло. Ненадейно дошлият Авел се засуети пред прозореца и се опита да го отвори — той не се отваряше и двама мъже му се притекоха на помощ. Тримата дръпнаха надолу и прозорецът се отвори на около четиридесет сантиметра. Жената с тъмния шал изведнъж се разплака, затова я хванаха под ръка и я отведоха в купето. Шафнерите внимателно вдигнаха „подстаканника“, промушиха го през прозореца и започнаха да избутват покойника навън — правеха го бавно, за да не оскърбят присъстващите с излишна припряност. По едно време Соскин за малко да заседне — одеялото на гърдите му се закачи за нещо.

През прозореца, до който стоеше Андрей, се виждаше мъртвата глава с бясно развяващи се от вятъра коси. Тя се носеше на три метра над насипа и притворените й очи бяха обърнати към небето, което постепенно се забулваше с високи тъмносини облаци. Отдалечавайки се от жълтата стена на вагона, главата потрепери няколко пъти и започна бавно да се спуска. После край стъклото се мерна аленият край на одеялото и долу се чу глухо тупване. След още секунда край прозореца прелетяха възглавница и пешкир — хвърлиха ги след покойника по традиция.

Андрей вече можеше да отиде за цигари, но продължаваше да стои и да гледа навън. Минаха няколко секунди. Изведнъж зеленият склон свърши, тракането на колелата се засили и се замяркаха ръждивите железа на някакъв мост, през които се виждаше широката синя лента на незнайна река.

[1] Подстаканник (рус.) — поставка за тънкостенна стъклена чаена чаша — Б.пр. ↑

8

В ресторанта свиреше музика, същата вечна касета, която свършваше със записаната до средата „Bridge over troubled waters“[1]. На една от масите Андрей забеляза стария си приятел Гриша Струпин с модерно сако от туид и крилатата емблема на МПС[2] на ревера. Тя струваше луди пари, но Гриша разполагаше с такива. Още по времето на комунистите той въртеше далавера с цигари и бира, а пък сега съвсем се беше развихрил. Срещу Гриша седеше някакъв късо подстриган чужденец и от алуминиевата си купичка ядеше варена елда с хайвер. Като видя Андрей, Гриша размаха ръце да го извика. След минута Андрей се промуши на свободното място при тях. Гриша бе станал още по-дебел, весел и къдрав — или може би така изглеждаше, защото беше вече леко пиян.

— Здрасти — каза той. — Запознайте се. Андрей, приятел от зловещото детинство. Иван, другар от зрялата възраст и бизнес партньор.

Значи това беше момчето от емигриралите, схвана Андрей. Двамата мълчаливо си стиснаха ръцете. Андрей се огледа наоколо да потърси познати лица. Не ги намери, но пък както винаги по вечерно време имаше много пияни финландци и араби.

— Ще пийнем ли? — попита Гриша.

Андрей кимна и той наля от гарафата три големи чаши „Железопътна специална“.

— За нашия бизнес — вдигна чашата си Иван.

— Точно така — подкрепи го Гриша и намигна на Андрей. — Какво е това бизнес, сещаш ли се?

— Горе-долу се сещам — отговори Андрей и се чукна. — По звученето. „Бия“, „бъзикам“ и „без нас“. Изобщо напоследък чувам какви ли не думи. Бизнес, гностицизъм, ваучер, копрофагия[3].

— Стига си интелектуалствал — каза Гриша, — я по-добре пий.

— А, Григорий — Иван пи и шумно ухна, — забравих да ти кажа. Слушай. Предлага се голяма партида тоалетна хартия с лика на Саддам Хюсеин. Остана след войната, а търсенето намаля. Много е евтина. Колко може да струва при вас?

— А бе при нас може да струва и много — отвърна Гриша. — Но няма файда от тая работа. Реалният пазар на тоалетна хартия доста се сви — само в спалните вагони. Направо не си струва да се занимаваме.

— А трета и втора класа? — попита Иван.

— В трета никога не е вървяла, а сега заради инфлацията втора също минава на вестници.

— Е, добре — съгласи се Иван, — за втора е ясно. Ами първа? Нали и там…

— Засега да — отговори Гриша. — Но не сме за тоя бизнес. Никой няма да ни допусне.

— Защо? Ако я продаваш по-евтино?

— Как бе, Ваня? Стига си го чел тоя „Файненшъл таймс“. Само едно руло да продам по-евтино, жив ще ме изхвърлят през прозореца. Казвам ти, няма смисъл.

— Добре де, не може цял живот да се занимаваш с цигари и бира — продължи Иван и си запали. — Трябва да минеш на нещо по-значително. Пита ли за алуминия?

— Да — отговори Гриша. — Може да стане.

— Каква е схемата?

— Валута-рубли-валута-валута-валута.

Иван за момент присви очи, сякаш гледаше нещо далечно и ослепително.

— Добре — той извади от джоба си един малък калкулатор и потъна в изчисления.

— Каква е тая схема? — обърна се Андрей към Гриша.

— Ами такава. Плащаш на старшия шафнер и той започва да бракува чаените лъжички. Сериозен човек е — взема само валута. Условието е следното — лъжичките трябва да са счупени, защото през граничната площадка здрави няма да ги пуснат. Изобщо може да възникнат проблеми. Следователно трябват трошляци. Те вземат в рубли, примерно десет процента от това, което взема старшият шафнер. Нарича се валута-рубли. И още три пъти се плаща във валута — в щабния вагон, на граничната площадка и за рекет.

— А той как го пресмята? — пошепна Андрей и кимна към Иван. — Откъде знае на кого колко да плати?

— Нали всеки ден публикуват курс купува и курс продава. Ти изобщо на кой свят живееш? Имам чувството, че отдавна си се откъснал от реалния. Само си шушукате с онзи Хан. Между другото, Хан името му ли е или прякорът?

— Името. А прякорът, ако искаш да знаеш, е Стопкран.

— Какво значи?

— То е една джаджа към баката за гореща вода — каза Андрей, — за изпускане на парата. Едно време е работил там.

— Господи — възкликна Гриша, — гореща вода. Защо не си се сприятелил с някой келнер?

Иван вдигна глава:

— Става. Ще го правим. А за алпаката?

— По-трудно е — отговори Гриша. — По принцип схемата е същата, но поставките за чаените чаши са с инвентарни номера. Всяка се бракува с отделен акт. Трябва да плащаме на заместник бригадира, а аз нямам пряк контакт с него. Разговарях с един негов секретар, но той е много предпазлив. Щом чу за поставки, веднага си затвори устата.

— Разходи ли го из проблематиката? — попита Иван.

— Още не. Май е задръстеняк.

— Е добре, — каза Иван. — Още утре се захващай с лъжиците, пък за алпаката ще видим.

Той стана, сбогува се любезно и тръгна към изхода. Гриша го изпрати с поглед и се обърна към Андрей:

— Скоро му бях на гости. Представяш ли си, във вагона има само три купета и във всяко — собствена вана. Жизнен стандарт, ти казвам…

— Какво е това жизнен стандарт?

— Стига де — намръщи се Гриша. — Ако има нещо, дето да го мразя, е да ми се правиш на глупак. Я по-добре да пийнем.

— Давай. Слушай, признай си честно, не те ли е страх да се занимаваш с поставки?

Гриша понечи да каже нещо, но изведнъж се замисли и дори притвори очи. Лицето му за няколко секунди стана неподвижно и мъртво. Само къдравата му коса помръдваше в струята на долитащия през отворения прозорец въздух.

— Не, не ме е страх — рече най-после. — Просто, Андрюша, избягвам дрогата.

[1] Мост над неспокойната вода (англ.) — Б.пр. ↑

[2] МПС — Министерство путей сообщения (рус.) — Министерство на транспорта — Б.пр. ↑

[3] Хранене с екскременти — Б.пр. ↑

7

— Хан — каза Андрей, — обясни ми все пак. Как можа да научиш нещо от тия, дето никога не си виждал?

— За да научиш нещо от някого, не е задължително да го виждаш. Може да получиш писмо от него.

— Искаш да кажеш, че си получил такова писмо?

Хан кимна.

— Може ли да ми го покажеш? — попита Андрей.

— Може — каза Хан. — Но ще трябва да вървим доста дълго.

Колкото по на изток вървяха, толкова коридорите във второкласните вагони ставаха все по-неугледни, а завесите, отделящи от пътеката натъпканите с хора сепарета[1] — все по-мръсни и по-мръсни. По тия места беше рисковано да се минава дори сутрин. Понякога се налагаше да прескачат паднали пияни или да правят път на някой от тях, който още не бе успял да падне и да заспи. После започнаха третокласните вагони — колкото и да е странно, въздухът тук беше по-чист, а пътниците, които срещаха — по-спретнати. Мъжете важно се разхождаха по анцузи, а жените — в избелели от пране рокли. Седалките бяха отделени една от друга със самоделни прегради, а по вестниците, разстлани направо на пода, се въргаляха карти, обелки от яйца и нарязана сланина. В един от вагоните на цели три места пееха и свиреха на китара — и май една и съща песен: „Пламналия влак“ на Гребеншчиков, но различни части от нея. Първата компания започваше, другата вече завършваше, а третата пиянски предъвкваше рефрена, но някак неправилно — пееха: „този влак е пламнал и вече няма къде да живеем“, вместо „няма къде да избягаме“.

— Между другото, относно писмата — каза Хан и се провря под поредното въже с пране. — Ти също много пъти си ги получавал. Мога да кажа, че ги получаваш всеки ден. Всички други — също.

— Не разбирам, какво имаш предвид? — попита Андрей. — Лично аз не съм получавал никакви писма.

— Мислил ли си някога защо нашият влак се нарича „Жълтата стрела“?

— Не. Да ти кажа, просто ти повярвах.

— Помисли си.

Гласовете зад пъстроцветните завески постепенно се променяха, започна да се долавя южняшки акцент. След затворническия вагон, където покрай заключените врати се разхождаше въоръжен шафнер с ватенка и фуражка, отново започваха невероятно препълнени третокласни вагони с техните нещо като помийни ями и катуни едновременно, натъпкани с мръсни циганчета. После следваха празни вагони. Едно време и в тях бяха пътували хора, но сега бяха останали само голи пейки, с издълбани с ножчета надписи и стени с дупки от куршуми и следи от огън. Половината им стъкла бяха изпочупени и през дупките вееше студен вятър. Подовете бяха заринати с боклуци — стари обувки, вестници и парчета от бутилки. Андрей тъкмо щеше да попита още много ли остава, когато Хан се обърна.

— Почти стигнахме. Следващата площадка. Та защо нашият влак се нарича така?

— Не знам — каза Андрей. — Сигурно е нещо митологично. Може би нощем, когато всичките му прозорци светят, отстрани прилича на летяща стрела. Но тогава би трябвало някой да го е видял отстрани, а после да се е върнал пак тук.

— Той не само отстрани прилича на стрела.

Двамата влязоха в другия вагон. Хан направи крачка вляво и без да казва нищо, посегна към една вратичка. Зад нея зееше черният отвор на ръждива печка и се виждаше тръба с манометър, на който висеше вкоравен сух парцал. В последните вагони преди границата отдавна вече нямаше топла вода, а пък печката явно не бе палена поне десет години — от самото начало на Прекомпозирането.

— В ъгъла — каза Хан, — на стената. Запали клечка кибрит.

Андрей се вмъкна в тъмното тясно пространство и си светна. На стената върху боята бе надраскан някакъв много стар и едва забележим надпис. Бяха няколко изречения, написани с едри печатни букви, в колонка като стихове:

КОЙТО Е ОТХВЪРЛИЛ СВЕТА,

ГО Е ИЗРАВНИЛ С ЖЪЛТИЯ ПРАХ.

ТЯЛОТО ТИ Е КАТО РАНА,

А ТИ САМИЯТ СИ КАТО ЛУД.

ЦЕЛИЯТ ТОЗИ СВЯТ

Е ЖЪЛТА СТРЕЛА, КОЯТО ТЕ Е ПРОНИЗАЛА.

ЖЪЛТАТА СТРЕЛА, ВЛАКЪТ, С КОЙТО

ПЪТУВАШ КЪМ СРУТЕНИЯ МОСТ.

— Кой го е писал? — попита Андрей.

— Откъде да знам — отвърна Хан.

— Поне не се ли досещаш?

— Не — рече Хан. — Пък и няма значение. Нали ти казвам, наоколо е пълно с писма — само да има кой да чете. Например думата „Земя“. Тя е писмо със същия смисъл.

— Защо?

— Помисли. Представи си, че си застанал до прозореца и гледаш навън. Къщи, градини, скелети, стълбове — с други думи, култара, както казват интелигентите.

— Култура — поправи го Андрей.

— Да. А в по-голямата си част дадената култура е съставена от покойници, смесени с бутилки и спално бельо. На няколко пласта. А отгоре — трева. То също се нарича „земя“. Това, в което гният костите, и светът, в който, така да се каже, живеем, се наричат с една и съща дума. Всички ние сме жители на Земята. Същества от отвъдния свят, разбираш ли?

— Разбирам. Как да не разбирам? Я ми кажи, ти някога мислил ли си откъде сме тръгнали? Откъде е тръгнал нашият влак?

— Не — отговори Хан. — Не ме интересува особено. Интересува ме как да сляза. Я попитай шафнерите. Те ще ти кажат откъде е тръгнал.

— Да — замислено каза Андрей, — те със сигурност ще ми обяснят.

— Връщаме ли се?

— Ще поостана още малко. Ще те настигна след пет-шест минути.

Когато Хан излезе, Андрей се обърна към прозореца. Беше за първи път по тези места. Странно, но понеже наоколо нямаше хора, в главата му се въртяха необичайни мисли, които никога не го бяха спохождали, примерно в ресторанта, макар че всичко, необходимо за появата им, го имаше и там.

Щом погледнеше назад, това, което виждаше през прозореца — отсечката от насипа, украсена от някой отлитащ към миналото храст или дърво, — бе мястото отпреди секунда, и ако вагонът бе последен, там щеше да остане само празнота и полюшващи се клони от двете страни на релсите.

Ако всичко, съществувало допреди миг, не изчезваше — мислеше си той, — тогава нашият влак и ние самите щяхме да изглеждаме не така, както изглеждаме. Щяхме да сме размазани във въздуха над траверсите. Щяхме да сме нещо като преплетени една в друга змии, а около змиите щяха да се точат безкрайни ленти от пластмаса, стъкло и желязо. Но всичко изчезва. Всяка изминала секунда с всичко, съществувало в нея, изчезва и нито един човек не знае какъв ще стане в следващата. И дали изобщо ще стане нещо. И няма ли да му омръзне на Господ Бог да създава една след друга тези секунди с всичко, съдържащо се в тях. Защото никой, абсолютно никой не може да гарантира, че следващата секунда ще дойде. А мигът, в който наистина живеем, е толкова кратък, че дори не можем да го уловим и сме способни да си спомняме само отминалите. Но кое тогава съществува в действителност и кои сме ние самите?

Андрей видя в стъклото своето прозрачно отражение и се опита да си представи как то изчезва, а на негово място се появява ново, и така до безкрай.

„Искам да сляза от този влак жив. Знам, че е невъзможно, но го искам, защото да искам нещо друго е просто лудост. И знам, че фразата: «искам да сляза от влака жив» има смисъл, макар думите, от които е съставена, да нямат смисъл. Аз дори не знам кой съм. Кой тогава ще се махне оттук? И къде?“

Той отново погледна през прозореца. Почти се беше мръкнало. Край пътя понякога изникваха бели сигнални стълбчета, които ясно се открояваха в здрача и приличаха на малки каменни часови.

[1] В някои второкласни спални вагони в Русия купетата нямат врати и приличат на сепарета — Б.пр. ↑

6

Андрей отвори новия брой на „Железница“ в средата, при рубриката „Релси и траверси“, публикуваща обикновено най-интересните статии. През цялата горна част на листа с дебели букви пишеше:

ТОТАЛНА АНТРОПОЛОГИЯ

Той се настани удобно, сгъна вестника на две и потъна в четене:

„Тракането на колелата, придружаващо всеки от нас от момента на раждането до смъртта му, е звукът, с който сме свикнали всички. Учените са пресметнали, че в езиците на различните народи има около двайсет хиляди негови имитации, осемнайсет хиляди от които се отнасят към мъртвите езици. Повечето от тези забравени звукосъчетания дори не е възможно да бъдат възпроизведени по запазилите се оскъдни, а често и неразшифровани писания. Те, както би казал Пол Саймън, са songs, that voices never share.[1] Но и сега съществуващите подражания, каквито има във всеки език, са достатъчно разнообразни и интересни. Някои антрополози дори ги разглеждат на нивото на метаезика, като своеобразни културни пароли, по които хората разпознават съседите си по вагон. Най-дълъг е изразът, използван от пигмеите от платото Канабис в Централна Африка — то звучи така:

«у-ку-ле-ле-у-ку-ла-ла-о-бе-о-бе-о-ба-о-ба».

Най-кратко звукоподражание е преградната съгласна «п», използвана от жителите по горното течение на Амазонка. А ето как тракат колелата в различните страни по света:

В Америка: «джинджерел-джинджерел».

В прибалтийските страни: «па-дуба-дам».

В Полша: «пан-пан».

В Бенгалия: «чунг-чунг».

В Тибет: «дзонг-чен».

Във Франция: «клико-клико».

В тюркоезичните средноазиатски републики: «бир-сум», «бир-сом» и «бир-манат».

В Иран «авдал-халаж».

В Ирак: «джалал-идди».

В Монголия — «увар-далай». (Интересното е, че във Вътрешна Монголия колелата тракат съвсем различно: «ун-гер-хан-хан».)

В Афганистан: «накшбанди-накшбанди».

В Персия: «карнак-зебуб».

В Украйна: «трiх-тарарух».

В Германия: «врил-шрап».

В Япония: «додеска-ден».

При австралийските аборигени: «тулуп».

При кавказките планинци и, което е характерно, при баските: «дарлан-бичесън».

В Северна Корея: «удду-чу-чхе».

В Южна Корея: «дулду-кван-ум».

В Мексико (особено при индианците уичотл): «тонал-нагвал».

В Якутия: «тъдън-тъгъдън».

В Северен Китай: «цао-цао-тан-тиен».

В Южен Китай: «дъ-и-чан-чан».

В Индия: «бхай-гхош».

В Грузия: «коба-цап».

В Израел: «таки-бац-бубер-бум».

В Англия: «клик-о-клик» (в Шотландия: «глюк-о-клок».)

В Ирландия: «бла-бла-бла».

В Аржентина…“

Андрей отмести поглед към долния край на страницата, където дългите колони от междуметия свършваха с кратък заключителен абзац:

„Но, разбира се, най-красиво, интимно и нежно тракат колелата в Русия: «там-там». На човек му се струва, че тракането им сочи към някаква светла, озарена далечина, там е, там е тя, милата…“

На вратата се почука и Андрей машинално хвана дръжката, като едва не падна от тоалетната чиния.

— Скоро ли ще излезеш? — попита глас от коридора.

— Ей сега — отвърна той и смачка вестника на нещо като топка.

„Там-там — тракаха колелата под мокрия оплют под, — там-там, там-там, там-там, там-там, там-там, там-там, там-там…“

В съседния вагон имаше задръстване — там погребваха някого. Пускаха хората да минат, но тълпата се движеше много бавно и задълго спираше на едно място.

— Бадасов е умрял — каза глас наблизо.

Пред Андрей стоеше едно немирно момиченце с огромна мръсна панделка в косите. То чукаше с юмрук по стъклото, надничаше през прозореца, и от време на време се обръщаше към застаналата си наблизо майка с турски анцуг.

— Мамо — изведнъж рече момиченцето, — какво има там?

— Къде там? — попита мама.

— Там — момиченцето доближи юмрук до прозореца.

— Там-там — ведро се усмихна мама.

— А кой живее там?

— Животните — каза мама.

— И кой още?

— Там има също богове и духове — каза мама, — но никой не ги е виждал.

— А там не живеят ли хора? — попита момиченцето.

— Не — отвърна мама, — там не живеят хора. Хората там пътуват с влак.

— А къде е по-добре, във влака или там?

— Не знам, не съм била там.

— Искам да ида там — момиченцето почука с пръст по прозореца.

— Чакай малко — тежко въздъхна майката, — има време. Пияните шафнери най-после се оправиха с подстаканника, трупът тупна на земята, подскочи и се затъркаля надолу по стръмното. След него литнаха възглавницата и пешкира, два червени венеца и едно мраморно преспапие — изглежда покойникът е бил човек с положение.

— Искам тааам — изпя момиченцето някакъв несъществуващ мотив — там-там, там-там…

Майка му го дръпна за ръката, вдигна пръст към устните си и като опули очи, кимна към тълпата опечалени. Тя забеляза, че Андрей гледа детето й, вдигна очи към него и леко вдигна вежди, сякаш искаше да го покани на върха на годините, преживени от някой абстрактен Вахтанг Кикабидзе[2], откъдето снизходително да се усмихне с трогателна детска наивност.

— Защо ме гледате така — каза й Андрей, — може пък и аз да искам да ида там?

— Къде, при снежните хора ли? — попита го тя.

Той си спомни наниза от стъпки в снега навън, който видя от прозореца на ресторанта преди година. Явно бяха отпечатъци от обувки и се точеха няколко десетки метра покрай линията, после съвсем неочаквано свършваха, сякаш този, дето ги бе оставил, се бе изпарил във въздуха.

[1] Неизпети песни (англ.) — Б.пр. ↑

[2] Грузински актьор и певец — Б.пр. ↑

5

Лампата над масата светеше и Пьотър Сергеевич пиеше вечерния си чай. Поднасяше към устните си грижливо увитата с тънък памучен пешкир чаша, духаше и мляскаше звучно. Той пиеше чая си винаги с леко отвращение, сякаш се целуваше с жена, която отдавна не обича, но не иска да обиди с пренебрежението си.

— Трябва да ги съдят — каза изведнъж. — Всичките мръсници трябва да ги съдят, това е.

— Кого? — попита Андрей. Той лежеше на мястото си с ръце под тила и гледаше тавана. Там пълзеше някаква жива черна точка.

— Всички — каза Пьотър Сергеевич и неочаквано зашепна. — Целия щабен вагон, като се започне от бригадира. Не виждаш ли какво става? Лъжиците ги няма, добре. Свикнахме. Сега пък и подстаканниците. Къде са те, а? Кажи ми къде са?

— Сигурно са ги откраднали — отговори Андрей.

— А кои са крадците? — извика Пьотър Сергеевич с тона на Чацки, който прави поредното разобличение в коридора на вагона на Фамусови[1]. — Това вече не са просто крадци. Едно време се крадеше. А сега знаеш ли как му се вика? Разпродаване на родината му се вика.

— Я стига — каза Андрей. — Нали не сте се родили в подстаканник. Нито в лъжица.

— Не съм се родил в лъжица. А ти какво си мислиш, че ми се свидят лъжиците ти ли? Жал ми е за момичетата, за нашите чисти момичета, за синеоките ни лястовички, които се продават на всякаква измет от втора класа, разбра ли?

Андрей си замълча.

— Най-нагло крадат — вече по-спокойно продължаваше Пьотър Сергеевич. — От нищо нямат страх. Защото властта е тяхна.

— Тук винаги се е крадяло — рече Андрей. — Сегашните поне не ни хвърлят живи през прозореца.

Някой силно почука на заключената врата на купето.

— Кой е?

— Андрей, аз съм — извика глас отвън. — Отвори ми бързо!

Гласът беше на Гриша. Андрей скочи и отвори вратата, а Гриша се шмугна вътре и веднага я затвори. Лицето му беше в кръв, а сакото — изцапано на няколко места. Андрей забеляза, че на ревера му вече я няма крилатата емблема на МПС и на нейно място зее дупка.

— Какво е станало? — попита той и настани Гриша на матрака.

— Нападнаха ме. Прибирам се, значи, от ресторанта и съм сам. Почти си бях стигнал и изведнъж, представяш ли си? В прехода между двата вагона. Бяха четирима. Двама отпред и двама отзад. И единият, копелето, държи наточена лъжица.

— Много ли ти задигнаха?

— Много, не питай. Днес Иван ми се издължи и те ми взеха всичко. Мръсници. Скапаняци.

Андрей намокри една кърпа с вода от гарафата и му я подаде.

— Какво, не си им платил навреме ли?

— Глупости — Гриша долепи кърпата до скулата си. — Тия са някакви гастрольори. Не знаят на кого са попаднали. Нали утре ще ги побъркам.

— Да не би някой да ги е насочил?

— Ами! Никой, освен Иван, не знаеше. А той защо да го прави? Нали ти казвам, скапаняци.

Пьотър Сергеевич, който досега деликатно криеше лицето си зад вестника, надникна над него и каза:

— Видя ли, Андрей. Е, това е. Казваш, че сегашните не хвърляли през прозореца. А трябва. Точно както преди — да им вържат ръцете и краката и надолу с главата при траверсите. Публично. Тогава и чаят ще е сладък, и всички в коридора ще са вежливи. И никой няма да смее да закача приятеля ти.

— А не ви ли е страх, че вас самия ще ви изхвърлят?

— Защо пък мене? Аз цял живот съм работил честно. Мини да видиш вагоните в първа класа — с ей тия две ръце съм поставил половината врати. Аз при всяка власт съм бил потребен.

— Врати ли? — оживи се Гриша. — Извинете, как се казвате? Пьотър Сергеевич, много ми е приятно. Аз съм Григорий Струпин, директор на съвместното предприятие „Син вагон“.

Пьотър Сергеевич стисна подадената му ръка, усмихна се и си пооправи яката.

— Извинете, че изглеждам по този начин — каза Гриша, усмихна се широко с разбитите си устни и погледна за миг обезобразения си ревер — така се случи. Тъкмо имам нужда от малка консултация относно вратите. Не безплатна, разбира се — после ще сключим един договор.

— Ами, ако мога — продума Пьотър Сергеевич.

— Бихте ли ми казали бравите им наистина ли са от никел?

— Не, само са никелирани, а иначе са…

— Гриша — каза Андрей. — Довършете си разговора, а аз през това време ще поизляза. Да видя за всеки случай дали някой не те причаква.

Той затвори вратата след себе си. Коридорът беше безлюден. Стигна до края му и надзърна към площадката. Там нямаше никого. От другата страна на вагона беше същото. Върна се до вратата на своето купе и чу оживения глас на Гриша и уклончивото мрънкане на Пьотър Сергеевич. Постоя няколко секунди пред прага и продължи по-нататък през вагона, после спря пред плексигласовия джоб на стената и извади от него някаква неизвестна брошура. На корицата имаше снимка на автора, мустакат мъж, който много приличаше на отслабнал, поумнял и изтрезнял Ницше. Брошурата се казваше „Пътеводител на железниците в Индия“. Вътре липсваха близо половината страници, откъснати изкорен от телчетата. Андрей спря на осветената площадка, сложи крак върху триъгълния капак на контейнера за смет, опря рамо в прозореца и започна да чете поредния лист, който предстоеше да напусне книгата.

„… ме посъветва преподобния Шри Бававсенаху, зададох си този въпрос. Отговорът дойде почти веднага. Откакто се помня нещото, което най-много обичам, е да се застоявам пред отворения прозорец в коридора, сложил крак върху триъгълния капак на контейнера за смет, и подал лакти навън, да гледам прелитащата край мен стена на джунглата. Понякога се налага да опирам рамо в стъклото, за да сторя път на хората, които минават по коридора, и тогава си спомням, че стоя пред прозореца на препускащ през Индия вагон, а през всичкото останало време дори не мога добре да разбера какво става и с кого. Забелязал ли си, драги читателю, че когато дълго гледаш света и забравиш за себе си, остава само това, което виждаш: някой нисък склон, гъсто обрасъл с коноп (стига влакът да намали скоростта си, от съседните прозорци го късат със специални пръчки), омотаната в лиани верига от палми, отделяща железопътната линия от останалия свят, тук-там някоя река или мост в колониален стил или защитен от стоманената ръка на бариерата пустеещ път. Къде се дявам тогава? Къде се дяват дървета и бариери, когато никой не ги гледа?

Всъщност, не ме интересува. Важно е съвсем друго. Най-близо до щастието съм (макар да не се наемам да определям какво представлява то), когато се извърна от прозореца и с крайчеца на съзнанието си, защото инак е невъзможно, забележа, че преди малко мен пак ме е нямало. Имало го е просто светът навън и няколко секунди вместо обичайния рой от мисли, една от които подобно на локомотив тегли след себе си всички останали, обгръща ги и нарича себе си с думата «аз», е съществувало нещо прекрасно и необяснимо, пък и абсолютно ненуждаещо се от никакво «обяснение». Отново се чува тръбният зов на далечен слон, вероятно бял, — щастлив ли…“

— Ей!

Андрей вдигна поглед. Пред него стоеше Гриша.

— Е, какво стана? Видя ли някого?

— Не — отговори Андрей. — Защо не поостана още половин час за всеки случай?

— Не — каза Гриша — отивам си. Спътникът ти бил много полезен човек. Определил съм му среща за утре сутринта. Е, хайде, чао.

— Чао.

Гриша изчезна. Андрей затвори брошурата, прибра я в джоба и си тръгна.

След около пет минути, когато лампата вече бе угасена и Андрей с всички сили се мъчеше да заспи колкото се може по-бързо преди Пьотър Сергеевич да е захъркал, той изведнъж се изкашля и каза:

— Ей, Андрей. Гриша защо те нарича мистик? Шегува ли се нещо?

— Да. Шегува се, разбира се. Тук няма по-голям мистик от него.

[1] Чацки и Фамусов — герои на Грибоедов от пиесата „От ума си тегли“ — Б.пр. ↑

4

Както винаги Андрей се събуди от радиото — един безкраен баритон декламираше стихове:

В дъжд забулена бе петроградската нощ,

и занийде пое ешелон.

До безкрай — с взвод след взвода и с вожд подир вожд

се изпълваше всеки вагон…

Пьотър Сергеевич все още хъркаше. Андрей погледна навън. Небето бе прихлупено и сиво и наистина всичко бе размътено от дъжда, чиито ситни капки се разбиваха в стъклото.

Някой почука.

— Да, да.

Влезе шафнерът с чая. Сложи чашите на масата, прибра сторубловата банкнота и затвори след себе си вратата, която щракна с никелираната си ключалка.

От щракването Пьотър Сергеевич се събуди. Странно, но вместо както обикновено да се обърне към стената и да заспи за още час-два, той се надигна като навит на пружина и погледна Андрей с напълно безумен поглед.

— Нощес пак хъркахте — каза Андрей.

— Така ли? А ти свирна ли ми?

— Свирнах — отговори Андрей.

— Колко е часът?

— Девет и половина.

Пьотър Сергеевич изпсува, скочи от леглото и започна припряно да се сресва — беше спал с костюма и дори с вратовръзката.

— Закъде бързате толкова?

— По работа — Пьотър Сергеевич гушна под мишница изтърканата си кожена папка, с която Андрей не го беше виждал от три години насам, и изскочи в коридора.

Андрей се извърна към стената и затвори очи. Поезията по радиото свърши и започнаха рекламите. Той завъртя потенциометъра докрай, но гласът продължаваше да се чува ясно.

„Всички ний вярваме само в добри неща — запя детският хор, — ето, препуска пак синият вагон“. — „Фирма «Син вагон»“ — развълнувано се обади един контраалт. — „Нашият влак наистина е експресен“.

Това беше рекламата на Гриша. Във високоговорителя нещо писукна и един жизнерадостен мъжки глас занарежда: „Цигарите «Бой» — пуши и се не бой“. Последва дълга пауза и най-после започна рубрика „Утринен киносалон“.

— Днес ще си поговорим за филма на японския кинорежисьор Акира Куросава „Додескаден“ — носово подхвана водещият, — заснет през 1970 година по новелата на писателя Рюноске Акутагава „Тракането на невидимите колела“. Всъщност самото название на филма е японската имитация на тракането на колела по релсите. И тъй, затворете очи и си представете ранно утро в следвоенен първокласен японски вагон. Хлопат врати, по коридорите сноват забързани хора. През опушените от доскорошните боеве стъкла вече грее прочутото японско слънце. И изведнъж в тълпата виждаме първия от героите, наричан във вагона „трамвайния луд“. Младежът се мисли за машинист на невидим малък влак (на японски — „трамвай“), който пътува напред-назад из реалния вагон. Съгласете се, че концепцията е сложна и се нуждае от осмисляне…

Андрей стана и започна бързо да се облича. Сложи си якето, закопча всичките му копчета, взе от горното легло тъмните си очила и кепето с козирката, после мушна в джоба ръкавиците си и малкия дървен клин, който извади изпод дюшека. Докато се обличаше, почти не чуваше радиото, но щом за секунда спря до вратата да премисли дали не е забравил нещо, отново долови предпазливият носов глас:

— Трябва да кажем, че героите на филма се занимават с неща, които с пълно право можем да наречем важни и сериозни — дребна търговия на едро, бавно умиране от глад, кражби, раждане на деца и така нататък. Та правейки паралел между техния живот и действията на „трамвайния луд“, който тича напред-назад по коридора на вагона и вика: „Додеска-ден! Додеска-ден!“, имитирайки тракането на съществуващите само в неговото съзнание колела на отделния мъничък влак, Куросава сякаш се стреми да ни покаже, че всеки от социално адекватните герои всъщност също се движи из реалния вагон в свой собствен малък илюзорен „трамвай“. Куросава обаче не сочи никакъв изход от враждебния свят, който ни показва. Да стреснеш хората е лесно, но…

В коридора радиото не работеше. На Андрей му провървя — два коридора по на изток и се озова в един абсолютно празен вагон. По миризмата можеше да познае, че там бяха унищожавали хлебарки и пътниците се криеха от миризмата на дихлофос зад плътно затворените си врати. Той бързо извървя прашната пътека и застина пред вратата на служебното купе, където тананикащият шафнер, наведен над огромната метална мивка, миеше празните кутийки от бира (в съседния вагон ги изографисваха в народен стил и ги продаваха на Запад). Андрей изчака шафнерът да се обърне, шмугна се край вратата и влезе в тоалетната. Заключи се, вкара клина между вратата и дръжката и няколко пъти го удари с ръка — сега шафнерът нямаше да може да отключи отвън дори със собствения си ключ.

Прозорецът се отвори веднага и Андрей надникна през него. Всички съседни прозорци бяха плътно затворени. Той си сложи ръкавиците, кепето и очилата, обърна се с гръб, вдигна ръце назад и се хвана за горната рамка. После се подпря с крак в алуминиевата дръжка на стената, изви се и започна бавно и внимателно да се измъква навън.

Отдавна би могъл да повтори всички необходими движения със затворени очи, но въпреки това всеки път за няколко секунди му призляваше. В окултните книги, продавани пред ресторанта, процедурата бе описана много заплетено и тайнствено, с безброй иносказателни изрази. Явно я бяха писали хора, които не разбираха за какво всъщност става дума. Най-простият евфемизъм на извършваното бе „ритуална смърт“. В известен смисъл така си беше — същото се случваше с всеки умрял, когото избутваха през прозореца, за да го хвърлят върху насипа. Но това бе единствената прилика, макар процедурата наистина да беше доста рискована. Колкото до неясния подсъзнателен страх, от него можеше да го спасят само хладнокръвието и чувството за хумор — Андрей си повтаряше, че просто се качва на покрива на вагона.

Над прозореца се намираше улеят на улука. Той се хвана за него и се набра нагоре. Сега вече седеше на ръба на прозореца с провесени навътре крака. Далеч напред по посоката на движението се показа зелена ивица храсти и Андрей се закатери по-бързо, за да не могат клоните да го съборят. След няколко секунди беше вече горе, върху неочаквано широкия покрив на вагона, покрит с олющена жълта боя и осеян с ръждивите кулички на отдушниците. Той се изправи на крака и се огледа.

Далеч на запад върху покрива имаше хора, но оттук не можеше да ги види добре. Запрескача от вагон на вагон, намери вдлъбнатината, по която познаваше къде е купето на Хан, и потропа по нея с крак.

Хан се появи след около пет минути — беше с анорак с качулка, а също и с очила като Андрей. Мълчаливо поеха на запад и вече двамата със засилка запрескачаха празнините между гумените съединения на вагоните.

Скоро назад останаха хлъзгавият покрив на ресторанта и вагонът с граничната площадка, и хората горе започнаха да им махат за поздрав. Андрей позна неколцина души и също им махна. В традиционния смисъл на думата не познаваше никого — цялото общуване с тези, които срещаха двамата с Хан, се свеждаше до размяна на приветствени жестове. Отминаха неподвижния старец с мръсна ватенка и стара военна ушанка. Както обикновено той седеше по турски в средата на покрива и пушеше дългата си лула с миниатюрен метален чибук (интересно как успяваше да я запали при такъв вятър). По-нататък седеше една компания с дълги тъмносиви раса — лицата им бяха скрити в качулките, така че не можеше да се каже нищо нито за пола, нито за възрастта им. Наредени в кръг, те изучаваха някаква неразбираема геометрична фигура, нарисувана с въглен на покрива на вагона. Фигурата беше същата като преди — кръг с някакви симетрични линии, приличащи на разперена звезда. Андрей си спомни, че те се занимаваха все със същото и миналото, и по-миналото лято. Не можеше да си обясни какво толкова й гледат на тая проста рисунка.

Изобщо съмняваше се, че хората се качват на покрива с някаква определена цел. Самият той никога нямаше подобна цел и не очакваше нищо от разходките си. Е, с Хан се бяха запознали тъкмо тук. Сега не си размениха нито дума — тук никой никога и с никого не разговаряше — но се познаха след ден-два, когато се сблъскаха в коридора. По-късно Хан каза, че качването на покрива е не само безполезно, но и дори вредно, защото там човек само се отдалечава от възможността истински да напусне влака. Но двамата пак се качваха, просто за да могат поне замалко да напуснат дотегналото им пространство на всеобщия живот и смърт. Не се виждаха нито началото на влака, нито краят му — върволицата от вагони, начупена на няколко места в полезрението им, стигаше до хоризонта и от двете страни, но все пак локомотивът някъде съществуваше, а освен безбройните вътрешновагонно метафизични обяснения, за това имаше и две преки доказателства — дебелият меден проводник в полумрака над тях и долитащият понякога незнайно откъде тих протяжен тътен.

Андрей усети, че Хан го дърпа за ръкава и погледна накъде му сочи. На съседния покрив стоеше една доста странна компания — четирима души, облечени като музиканти, в някакви прекалено латиноамерикански дрехи. В следващия момент Андрей видя в ръцете им инструменти и разбра, че наистина са музиканти. Заради тракането на колелата музиката изобщо не се чуваше, но беше ясно, че малкият оркестър свири с всичка сила. От напрежение свирачът на пан-флейта чак приклякваше, а лицата на китаристите бяха така екзалтирани, сякаш те държаха в ръцете си не китари, а пушки и бяха тръгнали да щурмуват бронираното купе на самия Пабло Ескобар. Андрей погледна встрани и видя един чудноват човек с широкопола сламена шапка, която висеше на гърба му. Той стоеше рисковано близо до ръба на вагона и лекичко танцуваше на място, като размахваше ръце, сякаш се опитваше да се стопли. Андрей никога преди не беше виждал тук нито него, нито музикантите.

Влакът препускаше към някаква река или може би тесен ръкав на езеро с някакъв особен мост — с много ниски парапети, едва стигащи до покрива на влака. Андрей си помисли, че сигурно могат да бъдат прескочени и точно в този момент човекът със сламената шапка силно се оттласна от покрива, откъсна се от вагона и прелетя над парапета.

В първия миг Андрей не можеше да повярва, че наистина е станало. После легна по корем, допълзя до края на покрива и се надвеси над него, опитвайки се да види поне нещо. Водата под моста беше почти неподвижна; по повърхността й се образуваха едва забележими кръгове, а в средата им, подобно на огромна водна линия, се полюшваше сламената шапка. След пет-шест дълги секунди отгоре се показа черната топчица на главата. Човекът заплува към брега, а после всичко се скри зад обраслия с трева насип.

Андрей се изправи на крака и погледна Хан. Той с възхищение клатеше глава и по движението на устните му личеше, че казва нещо. Всички наоколо се взираха към скрилата се река. Дори странните хора с расата, които обикновено не обръщаха никакво внимание на останалите, сега стояха изправени и объркано гледаха на изток, където непознатият бе останал завинаги. Само старецът с ушанката продължаваше да седи неподвижно на обичайното си място и да издухва надалеч едва забележими заради вятъра струйки дим. Дали не бе видял нищо или беше виждал и по-впечатляващи неща — кой знае? Музикантите изчезнаха някъде. Андрей ги потърси с поглед и зърна няколко малки фигурки, скачащи от вагон на вагон — те вече бяха успели да се отдалечат доста на запад.

3

— Харесва ли ти? — попита Антон. — Но честно.

— Кое?

— Новата серия — кимна към масата Антон.

— Защо серия? — учуди се Андрей. — Та те всичките са еднакви.

— Такава е идеята — каза Антон. — Номерирани са. Като литографии.

Андрей седеше на ръба на седалката и гледаше кутийката от бира в ръцете му. Антон тихичко си мучеше и движеше малката си четка, неестествено изпънал шия така, че да не си изцапа брадата с боя. Въпреки това, по нея вече имаше няколко бели петна, които я правеха като преждевременно побеляла. Няколко готови изрисувани кутийки вече бяха подредени на масичката — всичките с еднаква картинка: вагонен коридор, през който с чаени чаши в ръце вървят румени девойки с кокошници[1] и жълтокоси момчета с червени ризи и с едни и същи, подобни на виме, лица. Доколкото Андрей разбра, това беше преднамерен и дори пресилен цитат от Гумильов[2], защото от лицата им стърчаха дълги кравешки цицки, пръскащи струйки мляко, а под картинката със стилизирани славянски букви пишеше:

— Е, как е? — повтори Антон.

— Мисля, че е добре — каза Андрей. — Но е прекалено социално. Все пак „Будвайзерът на моя Господ“ беше много по-силно нещо.

— Не мога да разбера — учуди се Антон, — защо, каквото и да нарисувам, все го сравняват с „Будвайзера“?

— Просто за него се сетих — отвърна Андрей. — Наистина беше гениално.

Срещу Антон седеше жена му Олга и със ситна шкурка зачистваше повърхността на кутийките. Краката й бяха завити с одеяло, защото вратата на купето бе свалена от пантите и долу ставаше течение. На мястото на вратата висеше друго одеяло. То не стигаше до пода и се виждаха обувките и чехлите на минаващите отвън хора. Андрей погледна усуканите панти и поклати глава.

— Не мога да разбера как им разрешихте? — попита той. — Никой не може да сваля вратата ви без ваше съгласие.

— Никой не ни е питал дали сме съгласни или не — каза Антон. — Дойдоха и казаха, че е заради конверсията. От първа за втора класа. Дадоха ни нещо да подпишем и край. Хайде стига по този въпрос. Виждал ли си някого от нашите?

— Често виждам Гриша. Той сега, както казват, се издигна, тоест има много пари. А наскоро видях и Серьога. Доста се е променил. Не пие, не пуши. Станал е утрист.

— Това пък какво е?

— Утризмът е една много красива религия. Те вярват, че напред ни тегли локомотив от типа „У-3“, наричат го също „тройка“, и че всички пътуваме към светлото утро. Който вярва в „У-3“ ще премине над последния мост, а останалите не.

— Я! — каза Антон. — Така ли? Не съм чувал. А ти не си ли станал утрист?

— Не, не съм. Като преди съм си. В момента чета една хубава книга. Нарича се „Пътеводител на железниците в Индия“. Намерих я съвсем случайно. Ако искаш, после ще ти я дам.

— За какво се разказва? — попита Антон, вдигна високо кутийката и внимателно я заразглежда.

— Трудно ми е да ти обясня. Просто някакъв човек пътува с влак през Индия и пише какво му се случва. Но не е ясно наистина ли пътува през Индия или просто си го представя. Ще ти хареса.

— Носиш ли я? — попита Антон.

— Да — каза Андрей.

— Прочети ми някой откъс. Че целите ми ръце са в боя.

— Какъв откъс?

— Няма значение.

— Тогава ще започна от там, където съм в момента. Само с две думи ще ти кажа какво става преди това. Отначало той пише какво вижда навън, а после започва да описва хората, които му пречат да стои до прозореца. Много дълга и жлъчна класификация.

Андрей извади от джоба си книжката, отвори я на отбелязаната страница и зачете на глас:

„Къде отиват всички те? За какво? Нима никога не чуват тракането на колелата или не виждат голите равнини отвън? Знаят всичко за живота, но продължават да вървят по коридора, от клозета до купето или до ресторанта, полека превръщайки днес в поредното вчера, и мислейки, че има някакъв Бог, който ще ги възнагради или накаже. Но щом не полудяват, значи всички те знаят някаква тайна. Или може би аз знам тайната, дето никой не бива да научи. Нещо, заради което никога вече няма да мога ей така невинно и без смисъл, с бляскащи белтъци на очите, да си вървя през полюшващия се коридор и да мисля като всички тях. Но аз не знам никаква тайна. Просто виждам живота такъв, какъвто е, трезво и точно, и никога няма да мога да приема тракащата по релсите жълта катафалка за нещо друго. Индия ми харесва и сега пътувам из нея. А те са просто смахнати пътници на шантав влак и във всяка тяхна дума чувам само тракането на колела. Но от това, че са много, а аз — почти сам, нищо не се променя…“

Андрей чу някакво шумолене и видя, че Олга си обува ботушите. Антон забърсваше ръцете си в един изпоцапан с бои парцал.

— Извинявай, приятел — каза той, — отиваме на театър. Прочети ми последната фраза. Как свършва всичко.

Андрей се поколеба, отвори последната страница и прочете:

„Милосърдието е безгранично и аз съм сигурен, че когато влакът спре, зад жълтите му врати ще ме чака белият слон, с който ще продължа вечното си завръщане към Неименуемото“.

— Ясно — каза Антон. — Интересно е, разбира се, но няма да го чета, благодаря.

— Не ти ли хареса?

— Не мога да кажа, че ми харесва или не ми харесва — отвърна Антон. — Просто не ме засяга лично.

— Защо? Ами твоите рисунки — Андрей кимна към изографисаните кутийки, — не е ли същото, казано на друг език. Спрете вагона и така нататък? Или не е насериозно? Не е искрено?

— Какво значи: „не е насериозно, не е искрено“? Понятията ти са някак детински. Има живот и там има изкуство, творчество. Там соцарт, там концептуализъм. Там модерн, там постмодерн. Аз отдавна вече не ги бъркам с живота. Имам жена, скоро чакам и дете — ето кое е сериозно, Андрюша. А да си рисуваш можеш там каквото искаш. Има всякакви там културни игри и така нататък. Тъй че вагоните аз ги спирам само по бирените кутийки, и то защото мисля за детето, което ще пътува нататък в ей този истински вагон. Разбираш ли?

Той леко тропна по пода и посочи стената.

— Антоне — каза Андрей, — да чуваш нещо в момента?

Антон замря и се заслуша.

— Не, нищо не чувам. Какво да чувам?

— Няма значение. Сторило ми се е.

— Време е да вървим — обади се Олга и повдигна закаченото на вратата одеяло, — ще закъснеем.

— Какво ще гледате? — попита Андрей.

— „Брониран влак 116-511“ — отговори тя. — Не се стряскай, прочитът е авангарден.

— Чий прочит? — попита Андрей.

— На „Театър от горния ред“ — каза Олга. — Там при тях всичко е колективно и анонимно, така че чий там е прочитът, никой не знае. Като на свой човек мога да ти кажа, че там декорите ги е рисувал Антон. Искаш ли да дойдеш? Можем да те вкараме там.

— Не, трябва да се отбия при Хан. Отдавна не сме се виждали.

— Между другото, как е той там? — попита Антон. — Намери ли себе си?

— Да, и много други неща. Е, довиждане.

— Довиждане. Поздрави там всички.

[1] Кокошник (рус.) — женски накит за главата, подобен на висока корона — Б.пр. ↑

[2] Н. С. Гумильов (1886–1921) — руски поет, чиято поезия се характеризира с апология на „силния човек“ — Б.пр. ↑

2

На вратата на Хан висеше някакъв календар с котета, който закриваше познатата драскотина. Няколко секунди Андрей не можеше да разбере какво става, после се озърна, убеди се, че не е сбъркал и почука. Отговор не последва.

Той отвори. В купето цареше неописуем хаос, какъвто има само при погребение, раждане или преместване. На леглото на Хан седеше някаква възрастна пълна жена със следи от някогашна грозота по отеклото лице. Възрастта вече благополучно я бе евакуирала от зоната на действие на естетическите характеристики. На пода пред нея имаше няколко куфара и покрита с кърпа кошница, излъчваща силен мирис на салам. Едно мъничко детско краче, обуто с бял чорап, се бе провесило от горното легло и леко се поклащаше в такт с поклащането на вагона.

— Здравейте — каза Андрей.

— Добър ден — отвърна жената и вдигна към него безизразните си очи.

— Къде е Хан?

— Тука не живеят такива.

— Да не се е преместил?

— Не знаем, може да се е преместил, а може и да е умрял. Не знаем. Ние сме от чакащите ред. Настаниха ни тука. Питайте кондуктора, той ще ви каже.

— Ами вещите му? — попита Андрей. — Тук ли са?

— Тук нямаше нищо — малко по-оживено отговори жената, — какви ги разправяте? Какви вещи?

— Не, не си мислете, че имам някакви претенции. Просто питам.

— Леглото беше празно — продължи тя, — горе също. Никога не съм посягала на чуждо.

— Ясно — рече Андрей, обърна се и бутна вратата встрани.

— Вие да не сте Андрей? — изведнъж попита жената.

— Андрей съм. Защо?

— Тука имаше някакво писмо. Пишеше „За Андрей“, ама за кой точно, не е ясно. И от кого е… Да не е за вас?

— За мен е, дайте ми го.

— Чакайте, някъде тука беше — замърмори тя и зарови в нахвърляните върху масата чаршафи. — Сега половин година има да оправям. Животът стана страшен. В коридора е блъсканица, сили не ми останаха. А, намерих го. Ето го. Дали е за вас? Носите ли си билета?

— Аз пътувам гратис — без много да му мисли, се пошегува Андрей.

Жената му подаде плика.

— Хм, баламосвай си твойте гаджета — малко закачливо каза тя. — Това е. Повече няма никакви вещи.

— Благодаря — Андрей прибра писмото в джоба си. — Много благодаря.

— Довиждане.

На излизане от купето той едва не се сблъска с шафнера, но реши да не го пита нищо.

Пьотър Сергеевич беше пиян и весел. На масата пред него стоеше не обичайната бутилка „Железопътна“, а четвъртито шише със скъпия коняк „Лазо“ с пламтяща локомотивна пещ на етикета. Наоколо бяха разтворени някакви чертежи и хелиокопия. На едно от тях Андрей забеляза силно увеличена дръжка от брава. Имаше и няколко официални документа с печати. От мазните петна по хартията личеше, че в тях е бил завит сервилатът, с който Пьотър Сергеевич бе успял хищнически да замези — обелките, разпилени по масата, сякаш бяха кълвани от орел.

— Как е? — попита той.

— Нормално — отговори Андрей, — а при вас?

Пьотър Сергеевич вирна големия си космат пръст.

— Утре цял ден няма да ме има — каза той — още от сутринта. И вечерта няма да се прибера. Нали ще ми смениш чаршафите?

— Добре. Само предупредете шафнера. Ама трийсети ли сме вече?

— Да, трийсети. Как лети времето. Докато се огледаш и край. Да ти налея ли?

Андрей врътна глава. Свали обувките си, легна и извади от джоба си пътеводителя на железниците в Индия, където бе сложил писмото. Поколеба се секунда-две, после върна плика в джоба си. „Утре ще го прочета“ — каза си наум той и отвори книгата напосоки.

„… всъщност, няма никакво щастие, има само осъзнаване на щастието. Или с други думи, има само съзнание. Няма никаква Индия, никакъв влак, никакъв прозорец. Има само съзнание, а всичко останало, включително и ние самите, съществува само дотолкова, доколкото попада в неговата сфера. Тогава защо, мисля си отново и отново, защо да не тръгнем направо към безкрайното и неописуемо щастие, като зарежем всичко останало? Е, ще трябва да зарежем и себе си. Но кой ще го направи? Кой тогава ще бъде щастлив? И кой е нещастен сега?“

На Андрей му се спеше и той трудно разбираше написаното — думите се връхлитаха една друга и образуваха пред очите му сложни геометрични конструкции. Той затвори книгата.

— Андрюх — обади се Пьотър Сергеевич, — какво си се вкиснал? Я гаврътни една чаша.

— Наистина не искам — каза Андрей, — благодаря.

— Както искаш.

Андрей се обърна по гръб и известно време изучава мъждивата жълта плафониера на тавана.

— Пьотър Сергеевич — започна той, — замисляли ли сте се някога закъде пътуваме?

— Какво ти е — попита Пьотър Сергеевич между два залъка, — неприятности ли имаш? Я не се впрягай. Много важно, една зарязал — друга намерил. Иди до втора класа, там много бързо ще се разсееш. Пълно е с мацки. Цял вагон. Само пари да имаш.

— И все пак. Закъде?

— Да не би да не знаеш?

— Толкова ли не можете да ми кажете?

— А, мога.

— Ами кажете ми тогава. Закъде пътуваме според вас?

— Как закъде? Какво, искаш да го чуеш за пореден път ли? То се знае закъде. Към срутения мост. Защо на млади години си пълниш главата с такива пияндурски глупости, Андрюха?

1

Утрото беше облачно — вместо небе отгоре висеше равна сива повърхност като тавана в коридора, само че без отдушниците. Пьотър Сергеевич вече бе излязъл. На масата имаше бележка за шафнера и две чаши с вече изстинал чай. Андрей се облече, извади от джоба си писмото и тутакси отново го прибра. После заключи вратата и седна върху масата. Пьотър Сергеевич не можеше да понася подобно нещо, камо ли пък някой да си сложи краката на леглото, но днес това нямаше значение.

Андрей никога не пропускаше възможността да прекара някой и друг час в самота до прозореца на купето. Съвсем не беше като да стои в коридора, където непрекъснато трябваше да дава път на минаващите покрай него и изобщо да взаимодейства с околните по безброй какви ли не начини. Не вярваше много на автора на индийския „Пътеводител“, че човек може да се отдаде на безметежно съзерцаване на ландшафта и в претъпкания с кресльовци коридор.

Днес денят не беше много хубав — на няколко метра от прозореца се носеше безкрайна стена от дървета. Обикновено подобни насаждения закриваха панорамата за няколко часа, а понякога и за дни и на човек му оставаше само да гледа ивицата трева между влака и дърветата, различавайки предметите, изхвърлени някога от прелетелите оттук вагони на „Жълтата стрела“.

Отначало всичко долу се сливаше в еднородна сиво-зелена маса, но след няколко минути очите му свикваха и за малка част от секундата той вече успяваше да идентифицира изкуствените частици, вградени в пейзажа. Може да не опираше до навика, а до въображението и той да различаваше не какво прелита край прозореца, а възползвайки се и от най-нищожните намеци, давани му от околния свят, да си доизмисля и пресъздава нещото, което би трябвало да се намира там. Но за повечето обекти по склоновете на насипа едва ли се мамеше.

Най-много от всичко бяха, разбира се, празните бутилки. Зимно време те се открояваха върху снега като ярки зелени петна, а сега в тревата можеха да бъдат познати само по блясъка. По-леките бирени кутийки биваха отнасяни от въздушния поток, но те обикновено не отлитаха толкова далеч от вагоните. Понякога се срещаха доста странни предмети — например, от едно малко блато стърчеше току-що паднала в калта картина с огромна златна рамка (на Андрей му се стори, че е стандартна репродукция на „Бъдещи железничари“ на Дейнека). Другаде, примерно километър по-нататък, се мерна строшен от падането никелиран самовар. А близо до него се търкаляше великолепен кожен куфар, върху който бе кацнала голяма тлъста врана. Навред се белееха ярките петна на използвани презервативи. Впрочем, понякога човек можеше да сбърка с презерватив някоя малка кост, като ключица например, а в тревата се търкаляха почти толкова кости, колкото и бутилки. Особено много бяха черепите — сигурно защото бяха прекалено тежки за дребните гризачи, а по-едрите животни се страхуваха да се приближават до тътнещата жълта стена. От дъждовете и вятъра някои съвсем стари черепи бяха станали тебеширено бели, а по-пресните все още имаха коса и парченца плът. Андрей особено много го досмеша от един череп с лъскави рамки на очилата. Стори му се, че дори стъклата им са запазени.

По храстите и дърветата имаше безброй следи от скорошни погребения — пъстроцветни кърпи, одеяла и калъфки за възглавници. Те се вееха от вятъра като знамена, приветстващи новия живот, поел напред и край тях. Така, доколкото си спомняше Андрей, май го бе казал онзи поет, дето после се хвърли надолу с главата през прозореца на вагон-ресторанта. Възглавниците също бяха много — и съвсем новите, и вече изгнилите от честите дъждове това лято. Техните притежатели обикновено лежаха наблизо в най-различни пози и стадии на разлагане. Наистина, мнозина запазваха строгия си вид и върху насипа: краката леко свити, едната ръка подпъхната под главата, а другата изпъната до тялото. Тази поза си имаше своето просто обяснение — понякога по молба на близките шафнерите връзваха с въженце крайниците на починалите по специален начин, за да могат те да изглеждат пристойно и след смъртта. Имаше някакво отношение към религията.

Андрей забеляза, че в тревата до насипа все по-често започнаха да се виждат изсъхнали бели цветя — отначало ги взе за презервативи. После си помисли, че цветята просто са прецъфтели, но сетне му направи впечатление, че много от тях са увити в целофан и са със стъблата нагоре. Появиха се букети, а и венци — все от увехнали бели рози. Разбра каква е работата — преди около две седмици по телевизията предаваха погребението на американската попзвезда Изида Шопенхауер (всъщност, сети се той, името й беше Ася Акопян). Вестниците писаха, че по време на церемонията от прозорците били изхвърлени два тона отбрани бели рози, които починалата обожавала повече от всичко на света — това явно бяха те. Андрей долепи чело до стъклото. Минаха две-три минути. Белите петна долу ставаха все повече. Накрая той видя падналата в тревата мраморна плоча със стоманени сфинксове по ъглите, за която със златни вериги бе окована клетата Изида, вече доста подпухнала от жегата. По ръбовете на плочата имаше реклами: „Rolex“, „Pepsi-cola“ и още някаква, по-малка, май търговският знак на фирмата за производство на зеленчукови шницели с чисто американски вкус. Около плочата се въртяха две дребни кучета. Едното обърна муцуна към влака и залая беззвучно. Другото въртеше опашка, а от устата му висеше нещо синкаво-червено и дълго.

„Световната култура стига до нас с голямо закъснение“ — помисли си Андрей.

Стената от дървета навън свърши чак вечерта, по здрач. Отначало те оредяха, помежду им се появиха пролуки, а после изведнъж се ширна поле, пресечено от път. До пътя имаше няколко тухлени къщи с тъмни като дупки прозорци — капаците им бяха широко отворени. В далечината бавно премина неимоверно красива, приличаща на вдигната към небето ръка, бяла черква със скосен кръст — виждаше се само горната й част, долната бе скрита от гората.

После се появи дълъг пуст перон — някъде там Андрей успя да зърне старо чене, самотно паднало върху голата бетонна повърхност. До ченето стърчеше прът с празен стоманен правоъгълник, на който някога е имало табелка с името на гарата. Мярнаха се плочи на бетонна ограда, зад нея — купчина решетести конструкции от ръждиво желязо, а после всичко отново изчезна зад плътна стена от дървета. Тези, които вярваха в снежните хора, смятаха, че те са посадили дърветата, за да не могат погледите и мислите на пътниците да проникват прекалено далеч в техния свят.

На вратата се почука и Андрей скочи от масата.

— Кой е? — попита той.

— Аз съм, Авел — обади се глас зад вратата. — Там ли си? Излез, там раздават чаршафите.

Когато Андрей най-после реши да разпечата писмото, беше вече тъмно, а навън се точеше все същата стена от дървета. Той обърна гръб на прозореца, извади от джоба си плика и го отвори. Вътре намери внимателно откъснат кариран лист, върху който чернееха равни мастилени редове:

„Някога, много отдавна, хората често са спорели дали съществува локомотив, който ни тегли към бъдещето. Случвало се е да делят миналото на свое и чуждо. Но всичко вече е минало: животът продължава и те, както виждаш, са изчезнали. А какво има във висините? Сляпата сграда навън се губи в мъглата на годините. Трябва ти ключ, а той е у теб — е, как ще го намериш и на кого ще го връчиш? Пътуваме сред тракане на колела, излизаме постскриптум — вратата“.

Подпис липсваше. Андрей препрочете писмото, повъртя го, сгъна го и го върна в плика. После си легна, загаси лампата над възглавницата и се обърна към стената.

Навън ставаше, нещо странно — Андрей никога не бе виждал подобна гледка. Влакът минаваше през нощен град по една ниска естакада, отделена от улиците с железен парапет. Отвън грееха безброй светлини — улични лампи, прозорци на къщи, фарове на автомобили. Но най-странното бе, че долу имаше хора, много, много хора. Те стояха до парапета на естакадата. Когато прозорецът на Андрей минаваше покрай тях, те започваха да му махат и весело да викат нещо. В града вероятно имаше празник — всички изглеждаха напълно безгрижни.

Най-накрая на Андрей леко му призля от толкова много погледи. Той стана и излезе в коридора. От другата страна на вагона се точеше обичайната тъмна стена от дървета и той се почувства по-добре. Коридорът изглеждаше някак необичайно — подът беше покрит с дебел пласт прах, вратите на всички купета зееха и в тях се виждаха голите железни рамки на леглата. Отначало той се учуди и дори се уплаши, но се сети, че освен него, във влака няма нито един човек, и се успокои. Прииска му се да прочете писмото отново, затова извади сгънатия на две плик от джоба си. Текстът, естествено, си оставаше същият:

МИНАЛОТО Е ЛОКОМОТИВ, КОЙТО ТЕГЛИ СЛЕД СЕБЕ СИ БЪДЕЩЕТО.

СЛУЧВА СЕ ТОВА МИНАЛО ДА Е И ЧУЖДО.

ПЪТУВАШ С ГЪРБА НАПРЕД И ВИЖДАШ САМО ТОВА, КОЕТО ВЕЧЕ Е ИЗЧЕЗНАЛО.

А ЗА ДА СЛЕЗЕШ ОТ ВЛАКА, ТИ ТРЯБВА БИЛЕТ.

ТОЙ Е У ТЕБ, НО НА КОГО ЩЕ ГО ВРЪЧИШ?

Загледан в равните редове, той се обърна към вратата на купето си, посегна към дръжката и изведнъж забеляза най-долу на листа постскриптум, нещо кратко, дописано със ситен почерк, което не беше видял преди — сигурно защото бе точно на сгъвката.

В същия миг усети, че не се намира в празния коридор на влака, а лежи на леглото си в купето и сънува. Започна да се събужда, но през този неуловим миг на пробуждане успя да прочете и да запомни постскриптума, по-точно да запомни думите, които сънуваше — насън те имаха съвсем друг, неприложим в обичайния свят смисъл, но той успя го да разбере.

P.S. Цялата работа е там, че ние непрекъснато тръгваме на пътешествие, което е свършило миг преди да сме потеглили.

Андрей запали лампата над възглавницата си, извади писмото и го препрочете — там липсваше какъвто и да било постскриптум. На мястото, което бе сънувал, имаше само няколко едва забележими следи, сякаш някой бе драскал по листа със засъхнала химикалка, опитвайки се да я разпише.

Нещо не беше наред. Докато е спял, нещо се беше случило. Андрей стана от леглото, тръсна глава и изведнъж разбра, че наоколо цари оглушителна тишина. Колелата вече не тракаха. Надникна през прозореца и в квадратното петно от светлина видя неподвижна клонка с големи черни листа. Влакът беше спрял.

Излезе в коридора. Там всичко си беше както преди — лампите светеха, миришеше на цигари. Но подът долу беше абсолютно неподвижен. Андрей забеляза, че докато върви по него, леко се поклаща. Вратата на служебното купе зееше. Надникна вътре и погледът му срещна шафнера, застинал до масата с чаша чай в ръката. Андрей отвори уста да попита какво е станало с влака, но разбра, че шафнерът не го вижда. Тогава си помисли, че той е заспал или е изпаднал в някакво вцепенение, но не щеш ли, погледът му се спря на чашата в ръката му — в нея неподвижно висеше бучка захар, над която се издигаше верижка от също така неподвижни мехурчета.

Вече знаеше какво трябва да направи. Пристъпи към шафнера, внимателно бръкна в страничния джоб на сакото му и измъкна ключа.

После излезе на площадката, приближи се до вратата, мушна ключа в кръглата ключалка (той не потъна много дълбоко, защото тя бе задръстена от натрупани с годините боклуци) и го завъртя. Вратата се отвори със скърцане и на пода се изсипаха натиканите в процепа й вкоравени фасове. Андрей понечи да се върне в купето, за да си вземе нещата, но разбра, че никоя от вещите, останали в куфара под леглото му, сега вече няма да му трябва. Стъпи на ръба на четвъртитото желязно стъпало и надникна в тъмнината. Тя беше безкрайна и тиха. Оттам долиташе топъл вятър, изпълнен с безброй непознати ухания.

Той скочи върху насипа. Щом краката му тупнаха върху чакъла край траверсите, отзад се чу съскането на сгъстен въздух, а подир миг изтракаха буферите между проточилите се вагони. Влакът потегли и полека започна да набира скорост. Андрей се поотдалечи на няколко метра и погледна „Жълтата стрела“.

Отстрани тя наистина приличаше на сияеща с електрически светлини стрела, изстреляна незнайно от кого в незнайна посока. Той погледна натам, откъдето се задаваха вагоните, а после — накъдето изчезваха. И от двете страни не видя нищо, освен тъмна пустош.

Обърна се и тръгна напред. Почти не се замисли къде отива, но скоро усети, че върви по асфалтиран път през широко поле, а в небето на хоризонта се е появила светла ивица. Тътенът на колелата зад него постепенно стихна и скоро той започна ясно да различава звуци, които никога преди не беше чувал: сухото цвърчене в тревата, шума на вятъра и тихото шумолене на собствените си стъпки.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.